ХЛОПЧИК ТА ХМАРА
Тут серед гір у долині жили хлопчик, козенята та корова.
Корова була доброю та задумливою.
Вона напувала хлопчика молоком.
Козенята були страшні задираки.
Цілими днями вони мірялися силою.
А хлопчик...
Хлопчик найбільше любив дивитися на хмари.
Він міг дивитися на хмари з ранку до пізнього вечора. Щодня.
А це йому анітрохи не набридало.
А йому ніколи не було нудно.
А ось одного разу...
Так вони потоваришували.
Це тобі.
Щоб ти не загубився в горах.
Сказав хлопчик.
Мені час.
Сказала хмара.
Як?
Ти вже йдеш? – злякався хлопчик.
Я завтра знову прийду.
Сказала хмара. А післязавтра також.
Тепер я приходитиму сюди щодня.
Тепер я маю власну хмару, – подумав хлопчик.
А йому дуже захотілося показати хмару своїм друзям.
Адже дуже прикро, коли ніколи, ну абсолютно ніхто не бачить твоєї урочистості.
Давай спустимося в долину, – сказав хлопчик.
Я боюся, – відповіла хмара.
Хмари мешкають завжди нагорі, в горах.
Але хлопчик наполягав.
А хмара погодилася.
Чого тільки не вдієш, щоб не засмутити свого друга.
Ти спустишся лише на одну хвилиночку.
А потім знову повернешся в гори, – казав хлопчик.
Дивіться, кого я привів, – закричав хлопчик.
Це моя власна ручна хмара.
Ось так та скінчилося.
Адже могло бути зовсім, інакше.